Kondor Vilmos

A NYAVALYA TUDJA

(Eredetileg megjelent az Új Forrás 2010. 07. számában)

– Kérdezze meg, mi a nyavalyát keresek itt.

Gordon abbahagyta a gépelést, és felnézett. Valéria, az állandó éjszakai szerkesztőségi titkár állt előtte, hangja komor volt, mint mindig, és még a szemét sem látta, mert szemüvege fekete lencséjében az íróasztali lámpa fénye tükröződött vissza. Valéria türelmesen állt, hófehér haját hátrafésülve hordta, egyik kezében egy frissen megjelent detektívregényt tartott – Lestyán Sándor Halálfejes pillangó című írását –, másik kezének mutatóujjával pedig az íróasztalra támaszkodott. Akár kacérnak is lehetett volna nézni Valériát, de Gordon tudta jól: Valéria nem flörtöl, nem kokettál, hanem a telefonokra válaszol, amelyek éjszaka csörögnek, miközben csak úgy falja a detektívregényeket.

Gordon hátradőlt a székében, ujjait összefűzte tarkója mögött, és nyújtózott egyet. Tudta, hogy valami nem stimmel Valéria kérdésében, de még nem sejtette, hogy mi. Előkapott egy cigarettát, szájába dugta, rágyújtott, és a füst mögül fürkészte Valériát, akinek arcán mintha egy vékony mosoly árnyéka futott volna végig. Mintha – ám Gordonnak ennyi is elég volt. Utoljára akkor látta mosolyogni Valériát, amikor a kifutófiú az egyik külvárosi antikváriumból meghozta neki a Detektívkrónika összes számát. Az pedig 1931 gyötrelmesen szeles őszén történt. Háromévente egy mosoly.

– Mondja csak, Valéria, mi a nyavalyát keres itt? – kérdezte Gordon végül.

Az őszhajú nő – aki lehetett talán harminc-, de akár hatvanéves is – megköszörülte a torkát.

– Most, hogy így kérdi, Zsigmond, az a helyzet, hogy a Nyavalyát megint elütötték – felelte rekedtes hangján.

– Megint elütötték? – ült fel Gordon a székében.

Valéria komoran bólintott, de Gordon látta rajta: közel jár ahhoz, hogy kirobbanjon belőle a nevetés, amiről a szerkesztőségben csak legendák jártak, ám szem- és fültanúja még nem akadt.

– A Nyavalyát?

– A Nyavalyát.

– Most éppen micsoda?

– Most éppen egy villamos.

– Melyik villamos?

– A 19-es.

– Nagyon elütötte? – kérdezte Gordon.

– Azt nem közölték a mentősök – felelte Valéria, akinek városszerte kiváló kapcsolatai voltak, természetesen az éjszakai ügyeletesek között. Kórházak, mentőállomások, pályaudvarok, kiadók és redakciók éjszakai baglyai rendszeresen tartották egymással a kapcsolatot főként azért, hogy ne unják magukat halálra. – Csak annyit mondtak, hogy már megint elütötték a Nyavalyát.

– És hová vitték?

– A Bethesdába.

Gordon összekulcsolta a kezét a tarkóján, és kifújta a füstöt.

– Mennyire havazik? – kérdezte Valériától, a nő azonban sarkon fordult, az asztalához sietett, leült párnázott székébe, megigazította a lámpa búráját, majd akkurátusan kitette maga elé Lestyán regényét, és olvasott tovább.

Gordon az ablakhoz lépett, és kinézett a behavazott Rákóczi útra. A hó nagy részét már eltakarították, csak a járdán kóválygott néhány rongyokba burkolt alak hólapáttal és kézikocsival felszerelkezve. Néha megálltak, unottan belapátolták a kupacba hordott havat a kocsiba, majd továbbmentek. Az üzletek fényárban úsztak, szőrmekereskedők és ékszerészek pazar üzletei várták a tehetősebb pesti polgárokat. Egy kicsit még szállingózott a hó, de annyira nem, hogy elvegye Gordon kedvét a rövid villamosúttól. A cikket félbehagyva gyorsan kabátjába bújt, egy pillanatig magában átkozódott, amiért még mindig nem vett sárcipőt, pedig annyiszor megfogadta, aztán kalapját a fejébe nyomta, biccentett Valériának, és lesietett a lépcsőn. Pár perc alatt a Blaha Lujza térre ért, és a megállóba húzódva nézte az éjjeli menedékhelyre beszállingózó alakokat. Borostás-szakállas, alacsony emberek lyukas cipőben, ormótlan kabátban, fejfedő nélkül, szemükben pedig olyan közönyös keménységgel, hogy mindenki kitért előlük. A villamos csengetett, Gordon felszállt, vett egy kisszakaszjegyet, majd a Hermina út sarkán leugrott a járműről, és alaposan kilépett, hogy mihamar odaérjen a kórházba.

A kórterem előtt megállt elnyomni a cigarettáját, aztán belépett a helyiségbe. Négy ágyból három volt foglalt: az egyik beteg nyögött, a másik horkolt, a harmadik meg mozdulatlanul feküdt. Gordon sóhajtott, és odament a mozdulatlanul fekvő alakhoz.

– Magával meg mi a nyavalya történt? – kérdezte.

Az ágyon fekvő fiatal férfi kinyitotta a szemét.

– Kérem szépen, szerkesztő úr!

– Rendben – bólintott Gordon. – Elnézést. Magával meg mi a fene történt? És nehogy azt mondja, hogy van egy rokona, akit fenének hívnak, mert azt nem hiszem el.

– Kérem, ahogy tetszik parancsolni, szerkesztő úr – felelte sértődötten a férfi. – Én akár meg sem szólalok.

Gordon elővette a jobbféle török cigarettáját, és a férfi felé nyújtotta a dobozt. – Gyújtson rá, Benő.

A férfi felvont szemöldöke alól szemlélte a cigarettát, mintha valamiért gyanús lett volna neki, aztán felemelte a kezét, és elvett egy szálat. Gordon látta, hogy a körme szokatlanul tiszta, a keze azonban tele van horzsolásokkal és vágásokkal. Tüzet adott a férfinak, aki elégedetten tüdőzte le a füstöt.

– Ezek itten úgysem bánják – intett betegtársai felé, akik továbbra is nyögtek és horkoltak. Gordon azon tűnődött, mi történhetett a férfival. Vékony teste kirajzolódott a fehér takaró alatt, de sehol nem látott gipszre utaló dudort. Arca beesett volt, mint mindig, borostás, járomcsontja magas, szája egyenes, szeme akár egy riadt pillangó, úgy rebbent ide-oda szüntelen.

– Mi történt már megint? – kérdezte Gordon, miközben levette a kabátját. A férfi ágya az ablak mellett állt, ahol egy radiátor ontotta magából a meleget. – Ha jól emlékszem, eddig a háromszor ütötte el…

– …a busz… – szúrta közben halkan a férfi.

– …most meg a villamos.

– Másodjára.

– Az előző melyik is volt?

– A 10-es.

– Emlékszem – bólintott Gordon. – A Nagymező utcában.

– Ott kérem.

– És mi a baja? Eltört valamije?

A férfi nagyot sóhajtott.

– A kezem rándult meg. És a fejemet is beütöttem. A tarkómat. Hátul.

– Az orvosok mit mondanak?

– Hogy holnapután hazamehetek.

– A felesége?

– Nusi hozott vacsorát – mutatott a férfi az ágya mellett álló kisszekrényre, amelyen egy ételhordó állt.

– Szóval semmi baja?

– A Nyavalyák nemzetsége, kérem, erőscsontú, kemény férfiakból áll.

– Tudom – nézett rá Gordon. – Efelől szemernyi kételyem sincs.

Nem is lehetett. Amióta 1930 nyarán munkába áll Az Estnél, Nyavalya Benőt nagyjából félévente elütötte valami. Vagy busz, vagy villamos. A lovas kocsik elől el tudott szaladni, az autók valami oknál fogva mindig elkerülték, a pályaudvarra meg ugyan gyakran járt, de csak a peronokon. Jól belegondolva Nyavalya szerencsés volt, ugyanis a küldöncök és a kifutófiúk gyakran kötöttek ki kórházakban vagy a hullaházban, attól függően, hogy Szent Bona éppen mennyire vigyázott rájuk. Gordon a férfi ágya mellett ülve arra kezdett gyanakodni, hogy Nyavalya lepaktált a futárok és utazók védőszentjével, mert öt balesete közül egyszer tört csak el valamije, nevezetesen jobb kezének középső ujja, amikor a 16-os busz elütötte a Vörösmarty térnél. Ráadásul Nyavalyának sikerült úgy elüttetnie magát, hogy a kézikocsin szállított frissen mosott terítők nem borultak be a sárba. A busz sofőrje riadtan ugrott ki a járdára, hogy felsegítse Nyavalyát, aki azonban már talpon is volt, és fél kézzel tolta tovább kézikocsiját a Gerbaud felé, ahol intett az egyik pincérnek, majd összeesett.

– És a ruhák? – kérdezte Gordon.

– Azoknak, kérem, semmi baja – húzta büszke mosolyra vékony száját Nyavalya, és elnyomta a csikket.

– És mégis mit keresett ilyen késő este az utcán? – kérdezte Gordon, aki a sors különös szeszélye folytán mindig részesült abban a kétes kiváltságban, hogy írhasson Nyavalya baleseteiről. Az első alkalommal azt hitte, csak ugratják a kollegái, ezért elkérte Nyavalya papírjait a kórházi ágyon, hogy megbizonyosodjék róla, valóban ez a neve. Még a második alkalommal is nehezen tudta legyűrni nevetését, mostanra viszont már megszokta Nyavalyát, ahogyan azt is, hogy kisebb-nagyobb rendszerességgel elütik, ám egyvalamit soha nem tudott megszokni: a férfi mániáját.

– Kérem szépen, én nyomoztam! – felelte a férfi ideges szemében furcsán lobogó tűzzel. Gordon felsóhajtott.

– Nyomozott? Már megint?

– Nyomoztam, kérem! Igen! – vágta rá Nyavalya, és izgatottan felült az ágyban.

Gordon az órájára pillantott. Tíz óra múlt pár perccel. Messze még a hajnal, és az ösztöne azt súgta, ennél komolyabb dolog nem nagyon fog már történni az éjjel.

– Mit nyomozott, Nyavalya?

– Nagggyon fontos ügyben nyomozok – súgta a férfi, és fehér bőre kezdett megtelni élettel. – Nos… – kezdte megfontoltan, majd nyelt egyet. Gordon erre belenyúlt a zsebébe, és a férfi elé tartotta a doboz cigarettát. A férfi annyira élvezte a finom dohányt, hogy egy ideig boldogan szívta füstjét. Nyavalya Benő alapvetően rendes ember volt. Huszonnyolc évesen ugyan nem vitte sokra, de tisztességesen és keményen dolgozott immár öt éve kifutófiúként és küldöncként egy Lövölde téri mosodának. A feleségével, Nusival Angyalföldön lakott egy egyszobás kis lakásban, ahová csak aludni jártak haza, lévén az asszony mosónőként dolgozott. Nyavalya arról álmodott, hogy egyszer elköltöznek a Wekerle-telepre, egy kétszobás lakásba – saját fürdővel! –, ehhez a pénzt pedig akként tervezte előteremteni, hogy nyomozott. Nyilván a saját szakállára, hiszen csak az elemit sikerült elvégeznie. Egyszer azonban hallotta, hogy a rendőrség nyomravezetői díjat tűzött ki egy meglehetősen bonyolult és teljesen reménytelen ékszerlopási ügyben, mire rögvest nyomozni kezdett. Pár hét múlva aztán kiderült, hogy az ékszerlopás önbetörés volt, ám ez sem vette el Nyavalya kedvét. Nagy figyelemmel bújta a lapok bűnügyi rovatait, szűkös fizetése ellenére előfizetett a Magyar detektívre, lelkesen olvasta Szathmári Róbert, Sombori-Schweinitzer József, Krisztinkovich Antal és Rédey Miklós nyomozástani tankönyveit, melyekből nem egyszer idézett is Gordonnak.

– Mégis milyen ügyben? – érdeklődött Gordon.

Nyavalya körbepillantott, hogy nem hallgatózik-e valaki. Kint lassan szakadni kezdett a hó, a férfi, aki nyögött, elkezdett horkolni is, az ajtó előtt időnként elsuhant egy fityulás nővér, de senki sem hallgatózott.

– Nos, kérem, a Lipótvárosi Mackós ügyében!

– Értem – bólogatott Gordon, és minden erejével azon volt, hogy ne mosolyogjon. A Lipótvárosi Mackós kifejezés kollegájától, Komlós Jenőtől származott, akivel közösen szoktak írni kasszabetörésekről. A Lipótvárosi Mackós lassan egy éve vezette orránál fogva a rendőröket: 1933. októberében törte fel az első páncélszekrényt a Nádor utcában. Onnét tizenhatezer pengővel távozott. 1933. decemberében egyetlen hétvége alatt – igaz, az a karácsonyi hétvége volt – három mackót „dolgozott meg” a Ráday utcában, összesen negyvenkétezer pengőt zsákmányolva. Azóta kétszer csapott le, és mind a kétszer ötvenezer pengő fölötti zsákmánnyal távozott társaival együtt, a rendőrség pedig a belügyminiszter, a főkapitány és a pestiek nagy elégedetlenségére sem tudta elkapni a rafinált mackóst. Az ok egyszerű volt, és prózai. A Lipótvárosi Mackós más és más módszerrel feszítette fel a páncélszekrényeket, és semmi sem tudta megállítani; mindegy volt neki és társainak, hogy régi típusú vasszekrénybe, új típusú acélszekrénybe, vagy a legmodernebb vasbetonszekrénybe rejtették el előlük a pénzt. Ez a rendőrséget teljesen összezavarta, mert képtelenek voltak a modus operandi alapján azonosítani az elkövetőt, vagy legalábbis szűkíteni a számba jöhető gyanúsítottak körét.

A század elejétől kezdve ugyanis elkezdték gyűjteni a feltört páncélszekrényekről készült fotókat. A módszert Laky Lajos detektívfőnök dolgozta ki még 1910-ben. Abból indult ki, hogy minden kasszafúró páros egyedi módon dolgozik, elvégre a kasszabetörés nehéz munka, így minimum ketten kellenek hozzá, mert ekképpen felváltva tudnak dolgozni. A kasszabetörés egyik módozata a kasszafúrás, amit a zárak körül vagy az oldalfalakon alkalmaznak, mégpedig úgy, hogy a fúrógéppel és a hozzá alkalmazott furdancsokkal kör alakban harminc-negyven lyukat fúrnak, majd a tolvaj acélmetsző segítségével emeli a részt, és jut el a trezorhoz, amelynek gyengébb falát már könnyűszerrel töri fel. Vannak, akik a kassza hátulját, netán a tetejét törik fel, tekintettel arra, hogy ezeken a részeken általában gyengébbek a falak. Az első kasszafúrások azonban az oldalfalak ellen irányultak, mert a kassza elülső oldala volt rendszerint a legerősebb. Jó eszközökkel viszont az elülső oldalon történő bontás adja a legbiztosabb eredményt, mert ha a zárak körül intézett támadás sikeres , az egész kassza nyitva áll, és nincs kitéve a kasszafúró annak, hogy az oldalfalakon véghezvitt sikeres betörés dacára sem tud a trezorhoz jutni. A tipikus kasszafúrásokat azonban jellemzően ma is ugyanolyan eszközökkel hajtják végre, mint harminc-negyven évvel ezelőtt: fúrógéppel és acélmetszővel, azaz hidegvágóval. Ezen felül persze számos módszert alkalmaznak még a mackósok, és Gordon nem egy ilyen esetről tudósított már. Vidéken a csavargók a páncélszekrényeket el szokták lopni, hogy aztán a mezőn vagy az erdőben kalapácsokkal, botokkal és husángokkal egész egyszerűen „agyonverjék”. Amikor a Lipótvárosi Mackós első esetéről tudósított Komlós Jenővel, kollegája felidézte a Nagy Háborút, amikor többször is kézigránát segítségével próbáltak meg a tolvajok a páncélszekrényben lévő pénzhez jutni. A módszer azonban nem terjedt el, mert a páncélszekrénnyel együtt legtöbbször annak tartalma is felrobbant, így a tolvajoknak más módszerekhez kellett folyamodniuk, amelyek közül a legmodernebb az olvasztásos módszer volt, amikor is lángvágóval nyitották fel a „mackót”. Laky detektívfőnök utasítására 1910-től kezdve az összes feltört páncélszekrényt lefotózták, úgy a fővárosban, mint vidéken, és ez alapján állították össze az elkövetői kört. A modus operandi annyira egyedi minden esetben, hogy a rendőröknek egy idő után elég volt egyetlen pillantást vetniük a feltört kasszára, és már tudták is, kit kell keresniük.

A Lipótvárosi Mackós azonban a lehető legegyedibb módon dolgozott. Minden széfhez más és más technikát alkalmazott. Ha kellett, acélmetszőt használt, ha kellett, fúrógépet, nem vetette meg az egyszerű spajszert sem, és magabiztosan kezelte az oxigénpalackot. A nyomozást eredetileg Horvát Dezső detektívfelügyelő vezette, a detektívcsoport azonban nem jutott előre. Leellenőrizték az összes ismert mackóst a fővárosban, majd amikor kudarcot vallottak, vidéken folytatták. A legkülönösebb az volt az egészben, hogy a pénznek is minden esetben nyoma veszett. A kasszafúrók azért szokták szeretni a munkájukat, mert hamar nagy mennyiségű készpénzhez juthatnak, amelyet aztán könnyűvérű nőkre, dáridókra, mulatozásokra és napokig tartó kártyapartikra lehet elkölteni. Nem kell orgazdát keresni, nem kell mélyen az értékük alatt értékesíteni ékszereket, festményeket és egyéb értéktárgyakat. „Egy nagy köteg bankó az egy nagy köteg bankó, kérem alássan, és ezzel nem méltóztatik vitatkozni senki sem”, mondta 1899-ben a legendás Bartuszek Géza, aki négytagú bandájával nyolc helyszínen kilenc páncélszekrényt fúrt meg alig pár hónap leforgása alatt. Bartuszek bukását természetesen a nyakló nélküli költekezés okozta, ám a Lipótvárosi Mackós kasszabetörései után a rendőrség informátorai semmiféle információval nem tudtak szolgálni, és a kávézókba, kávémérésekbe, mulatókba, kártyabarlangokba, rosszhírű házakba, valamint éttermekbe ellátogató detektívek sem találták nyomát kirívóan költekező vendégnek. Horvát Dezső detektívfelügyelő emberei ekkor még mélyebbre ástak, és elkezdték nagyon diszkréten kikérdezni a régiség- és szőrmekereskedőket, az ékszerboltok és autószalonok tulajdonosait, hogy volt-e mostanában gyanús vevőjük. Néhány nyomon el is indultak a detektívcsoport emberei, de sehová sem jutottak. A főkapitány erre, alig egy hónapja, átadta a nyomozást egy másik detektívcsoportnak Gellért Vladimir detektívfelügyelő vezetésével, aki legkiválóbb emberére, Knapik Józsefre bízta a munkát.

És most itt van Nyavalya Benő kifutófiú, buszok és villamosok állandó áldozata, aki azt állítja, hogy nemcsak nyomoz a Lipótvárosi Mackós ügyében, hanem nyomon is van.

– Milyen nyomon, Nyavalya? – kérdezte tőle Gordon.

– Jó nyomon, kérem.

Gordon sóhajtott.

– Ebben csak reménykedhetünk.

A férfi színpadias mozdulattal hátat fordított Gordonnak. Kint egyre jobban szakadt a hó.

– Rendben van – szólalt meg Gordon. – Szóval milyen nyomon van?

– Azt nem mondom meg – hangzott a válasz.

– Nem?

– Nem. Csak akkor, ha…

– Ha megtalálta a tettest?

– Igen.

– Mint a hamisított kanárinál?

Ha lehetett volna még jobban hátat fordítani, akkor Nyavalya megtette volna, de így csak a fejére húzta a takarót. A hamisított kanárik volt Nyavalya első és eleddig utolsó esete, amelyről sokáig meséltek a szerkesztőségben, mindig könnyek közt a röhögéstől. Egy soproni illetőségű férfi – Koncol Endre – 1932-ben Budapesten folytatta, amit Sopronban fejlesztett tökélyre: csapdával verebeket fogdosott a Városligetben, majd a madarakat aprólékos munkával sárgára festette, és darabját öt pengőért eladta a Teleki téren szombatonként. Nyavalya a feleségével minden szombaton kiment a Teleki téri piacra, mert ott lehet a legolcsóbban vásárolni, és szemet szúrt neki a férfi, aki testes kanárikat árult egy nagyobb kalitkából. A madarak ráadásul soha nem énekeltek, csak csiripeltek. Nyavalya feleségének megtetszettek a madarak, és ha le tudta volna alkudni az árát két pengőre, akkor vesz is egyet maguknak. Nyavalyának azonban gyanúsak lettek a madarak, és egy héttel később gyanúja beigazolódott. A férfi már kora reggel ott állt a kanárikkal, amikor hirtelen beborult az ég, és lecsapott egy fergeteges nyári zápor. A madarakat áruló férfi csak késve kapott észbe, és mire ráborított egy takarót a kalitkára, az egyik madárról már elkezdett folyni a sárga festék. Nyavalya mélységesen felháborodott, de nem szólt semmit a férfinak, aki azt hitte, senki sem vette észre, mi történt. Nyavalya másnap felkereste Gordont Az Est szerkesztőségében (lévén Gordon volt az egyetlen zsurnaliszta, akit ismert), és előadta neki, hogy mi történt a piacon. Gordon első reakciója a hangos nevetés volt, a második a bocsánatkérés, a harmadik pedig a telefonálás. A kapitányságon közölték vele, hogy küldje csak be Nyavalyát, mert eddig már négy bejelentés érkezett hozzájuk hamis kanárik miatt, melyeket a Rákóczi út környékén árul egy vidéki férfi, de mivel mindig máshol, nem találják, bár az igazat megvallva annyira erősen nem is keresik.

Gordon nyugodtan ült a széken, mert tudta, hogy Nyavalya hamarosan magától megbékél. Az évek során megszerette a kifutófiút, aki arról álmodott, hogy egyszer majd ő is detektív lesz. Talán álmaiban már az is volt, és azt a tényt sem lehetett tagadni, hogy az ő segítségével fogták el a kanárihamisítót, akit a bíró úgy leteremtett a tíz körméről, hogy senki sem mert röhögni, aztán megrovással hazaküldte. Gordon ott volt a tárgyaláson, a világ minden kincséért sem mulasztotta volna el, még meg is interjúvolta Koncolt, de a szerkesztője nem tette bele a lapba, mert valami megint történt Berlinben.

– Itt ülhet reggelig, szerkesztő úr, akkor sem mondom el, hogy mit nyomoztam ki – szólalt meg halkan Nyavalya.

– Nem? És miért nem?

– Mert még nem vagyok biztos benne – felelte a férfi, majd lassan Gordon felé fordult. Nem csak a keze rándulhatott meg, mert fájdalmas arccal gyűrte feje alá a fáradt tollpárnát. – Gyanakszom valakire, aki… – A mondatot azonban nem fejezte be.

– Aki?

– Nem mondhatok többet.

Gordon eltűnődött.

– „Aki”? Egyvalakire gyanakszik? Ejnye, Nyavalya, maga is tudja, hogy ezek galerikban dolgoznak, de minimum párban járnak. Egy ember képtelen végrehajtani ennyi kasszafúrást ennyi idő alatt.

– Nem mondhatok semmit. Még nem találtam meg minden nyomot.

– Ezért kolbászolt a Keleti pályaudvar előtt? Nyomozott?

– Igen, kérem – felelte öntudatosan a férfi. – Nyomoztam. Egyelőre csak annyit mondhatok, hogy a nyomozásom jelenlegi állása szerint egyetlen elkövetőről van szó.

– Értem – bólintott Gordon. – Majd szóljon, ha többet megtud. – Nyavalya sértődötten morgott valamit. – Lássuk csak – folytatta Gordon. – Hogyan is történt pontosan ez a baleset?

***

Az Etoile kávéház főpincére, Csavranek híresen mogorva ember volt, és Gordon szívesen beletiport volna a lelkébe azzal, hogy visszaviteti a kávét, mondván nem elég habos, de mivel Gellért Vladimir detektív-főfelügyelő szeretett idejárni, Gordon nem akarta, hogy Csavranek rajta kívül a detektívre is megorroljon. A főpincér letette elé a habos kávét, majd megállt a konyhába vezető ajtóban, ahonnét beláthatta az összes asztalt és azon túl még a Szabadság tér csupasz fáit is. Eltökélten tekert egyet a bajszán, aztán még egyet, és amikor ujjbegye azt jelentette neki, hogy minimum két rakoncátlan szőrszál tartózkodik arcszőrzetében, villámgyorsan előkapta parányi fésűjét, majd miután végzett a művelettel, brillantint kanyarított ujjhegyére, és gyakorlott mozdulattal bajuszára kente. Újabb simítások után elégedetten bólintott mintegy magának, és Gordon meg mert volna esküdni rá, hogy magában a „Kár összeveszni veled” című slágert dúdolja.

– Mondja csak, megvan még az a kis szőke nőcskéje? Mi is a neve? Amália? – szólalt meg mellette egy hang. Gordon felkapta a fejét. Gellért Vladimir szálkás alakja magasodott föléje. Kalapját az asztalra dobta, majd lehuppant az asztal mellé. – Kevés benne a hab, mi? – mutatott Gordon kávéjára.

– Akkor miért itt találkozunk?

– Miért? – nézett rá Gellért. – Miért. Nos, nem a kávé miatt. Két oka is van – gombolta ki zakóját. – Egy. Nem akarom, hogy bárki meglásson magával. Márpedig ide a magafajta nem jár. Kettő. A főnöke egy ideje már rágja a fülemet, hogy üljek le magával. Beszélgetni.

– Ha zavarja a beszélgetésben a jelenlétem, én szívesen elmegyek, úgy talán könnyebb lesz – vágta rá Gordon bosszúsan. Lassan négy éve tudósított már Az Estnek bűnügyekben, de még mindig nem tudta, hányadán áll a detektívvel. Nem akart barátkozni vele, isten mentse attól, de tapasztalata szerint érdemes volt legalább egy magas rangú nyomozóval jóban lenni a rendőrségnél. A bűnügyi tudósítóknál nem az számít, hogy mennyire jól ír – elvégre mind jól írnak, hiszen ez a dolguk –, hanem az, hogy kit ismernek. Gordon ismert pár alacsonyabb beosztású detektívet, de úgy gondolta, amerikai módra talán sikerül jóféle munkakapcsolatot kialakítania Gellérttel is. A Philadelphia Inqiuerer bűnügyi riportereként több nyomozóval is jó kapcsolatot ápolt, a legtöbbet egy Archer nevű detektívtől tanulta. Hazaérkezése, azaz 1930 óta szinte mindenkivel sikerült jó – vagy legalábbis elfogadható – munkakapcsolatot kialakítania, aki számít, és csupán a véletlennek volt köszönhető, hogy szerkesztője, Lukács István pont Gellérttel hozta össze ezen a délelőttön.

– Akkor meg mit keresünk itt? – kérdezte a detektív-főfelügyelő, aki beszéd közben nem rá nézett, hanem a pincérnek mutogatott valamit.

– Egy összefoglaló cikket írok a Lipótvárosi Mackósról – felelte Gordon higgadtan. Azon már régen túl volt, hogy ilyen könnyen hergelni lehessen. – Tudni szeretném, hogy áll a nyomozás. Alig egy hónapja vette át az ügyet Horvát felügyelőtől, és az olvasóközönséget az érdekli…

– Ugyan, hagyja ezt a marhaságot az olvasóközönségről. Nincs miről írniuk, azért küldte ide Lukács.

– Még ha tudnám is, miért küldött Lukács, akkor sem foglalkoznék vele, mert nekem az a munkám, hogy megírjam, amit meg kell, a … – Gordon hirtelen elhallgatott.

– …az enyém meg az, hogy válaszolok a kérdésire? – húzta fel a szemöldökét a detektív.

– A szerkesztőmé meg az, hogy lehozza – fejezte be a mondatot Gordon.

– Amerikában így ment?

– Miért, itt nem így megy?

Gellért hátradőlt a fotelban, és végigsimított beesett, borostás arcán. Egy ideig szótlanul fürkészte Gordont.

– Haladunk az ügyben.

– Merre? Előre?

Gellért felhúzta a szemöldökét.

– Igen. Képzelje, előre.

– Nocsak.

– Nocsak?

– Szeretném hallani, hogy merre van az az előre. Merre lehet az előre, ha egyszer minden lehetséges elkövetőt kihallgattak, az eseménykönyvet és az előállítási könyvet egybevetették, minden lehetséges szórakozóhelyet ellenőriztek, és minden lehetséges kereskedőt kikérdeztek, akinél az elkövetők elkölthették a pénzüket – sorolta. – Merre van hát az előre, főfelügyelő úr?

Gellért szótlanul kavargatta a kávéját.

– Egyvalamiben biztos vagyok – mondta. – Az elkövetőt legalább egyszer kihallgattuk. De lehet, hogy többször is.

– Valóban?

– Valóban.

– És ki lenne az?

– Nem tudjuk – felelte a detektív. – Kiváló alibije van mindenkinek. A lehetséges elkövetői kört nyolc emberre szűkítettük le. Közöttük kell lennie a mackósuknak, csak éppen még nem tudtuk kiugrasztani a nyulat a bokorból. Eddig.

– Eddig? – nézett fel Gordon. – Csapdába akarják csalni?

– Affélébe.

– Mifélébe?

– Miért mondanám el magának? – szegezte neki a kérdést a detektív. – Tudja jól, hogy Laky detektívfőnök mennyire szigorúan veszi a sajtóval való kapcsolatot.

Gordon rádugta ceruzájára az ezüstkupakot, és jegyzetfüzetével egyetemben letette az asztalra.

– Amit nekem elmond, az kettőnk közt marad.

A detektív vékony szája mosolyra húzódott.

– Ezt is Amerikában tanulta?

– Miért? Errefelé nem ismerős ez a gyakorlat?

– Elméletben az, de…

– De?

– Maradjunk annyiban, hogy nem élünk a lehetőséggel, mert…

– …egyszer már ráfázott.

– Nem én – válaszolta Gellért –, viszont valaki más igen. Ráfázott.

– Amit elmond, az kettőnk közt marad – ismételte Gordon az asztalon heverő jegyzetfüzetére mutatva. A detektív körbenézett a kávéházban. A sarokban a pianínón kották hevertek, az egyik ablak előtti asztalnál egy feldúlt, tépett frizurájú, fiatal férfi lapozott idegesen egy rakás újság között. A sarokban egy erősen kifestett dáma várt valakire, ujjával idegesen dobogva az asztal márványlapján. Két asztallal odébb egy másik dáma ejtette megnyugodva ölébe a kezét, amikor belépett az ajtón egy tüzes tekintetű fiatalember, aki – és ebbe Gordon akár fogadni is mert volna – az új évtized forradalmian új alanyi költőjének tartotta magát, és eme meggyőződését az ötvenes éveit taposó dáma csak erősítette szerelmes pillantásaival, valamint az első kötet nyomdai előkészítéseire folyósított állandó kölcsöneivel. Csavranek, a főpincér ekkor irdatlan nyaklevest adott az egyik pincértanoncnak, aki ugyan csak a közelében járt annak, hogy elejtse a tálcát – rajta a kolbászos tojásból álló kései reggelivel –,a pofon hatására viszont azonnal elvágódott. A főpincér egy „Na ugye, megmondtam”-pillantással nyugtázta az esetet.

– Igen, csapdát állítunk – közölte a detektív-főfelügyelő. – A pénznek valahol lennie kell. És ezek a mackósok nem éppen házasuló típusok. Hallott már Bartuszekről? – Gordon bólintott. – Na, neki például volt felesége, meg még pár amatőrnek, de többieknek macáik vannak. Szeretőik, ha jobban tetszik.

– És?

– Ha a mackósok nem költötték el a pénzt bundára és ékszerre, ha nem mulatták és nem kártyázták el, akkor annak a pénznek lennie kell valahol.

– Nyilván.

– Hamarosan megjelenik egy nő az alvilági körökben, aki csinosan öltözködik, és szép ékszerei vannak. Azt mondja majd, hogy a szeretőjétől kapta, aki…

– …mackós – fejezte be a mondatot Gordon. – Ki ugyan nem mondja, de utal arra, hogy a kérdéses férfi nem más, mint a Lipótvárosi Mackós.

– És ez a mackós nagyon ideges lesz, amikor hírét veszi a nőnek.

– De még nála is idegesebb lesz az igazi macája – bólintott Gordon. – Amiért a szeretője más nőre költi a pénzt.

– Szóval csalit dobnak az alvilágba.

– Azt.

– Remélve, hogy valaki ráakad. Egy nőszemély, aki úgy érzi, hogy átverte az embere.

Gellért összeszűkült szemmel nézett Gordonra.

– Miért, van jobb ötlete?

– Nekem? Nekem nincs.

– Még szerencse.

– És ha nem harap rá senki sem?

– Akkor kitalálunk valami mást.

– És ha közben megint lecsapnak a kasszafúrók?

– Akkor még könnyebb a dolgunk, mert az álszeretőnek lesz mire hivatkoznia.

– Mert most nincs?

– Van, csak éppen több hónap telt már el az utolsó ügy óta…

– Nem kell magyaráznia, értem – mondta Gordon. – Kik a gyanúsítottjai?

– Az ki van zárva, hogy erre a kérdésére válaszoljak – közölte Gellért.

Gordon az alanyi költőt nézte, aki egy tépett iskolai füzetből olvasott valamit a dámának.

– Ne segítsek? – kérdezte a detektívtől.

– Maga? Hogyan?

– Írhatnék egy cikket.

– Miről?

– Arról, hogy…

***

– „Szorul a hurok a Lipótvárosi Mackós és társai nyaka körül. Egyre több helyen hallani, hogy a Lipótvárosi Mackós a nyakára hágott a rabolt pénznek. Több, kifejezetten az úri köröket kiszolgáló bolt és üzlet tulajdonosa jelezte a rendőrségnek, valamint lapunk diszkrét megkeresésére elmondta, hogy készpénzes vásárló jelent meg náluk az elmúlt hetekben, és drága ékszereket, bundákat, valamint valutát vásárolt. Legalább három üzlet kiszolgáló személyzete írta le ugyanazt a titokzatos szőke nőt, aki elegáns ruhában járja az üzleteket, és mindig készpénzzel vásárol. Számos étteremben és mulatóban is feltűnt már az alvilágban eddig ismeretlen fiatal nő, aki állítása szerint…” – csapta le az asztalra a papírlapot Lukács István. – Ez a cikke? A nyomozásról? Ezt sikerült megírnia? Hol vannak a forrásai? – kiabált szokás szerint Gordonnal.

– Azokat nem nevezhetem meg.

– Nem nevezheti meg? Várjon csak, rosszul fogalmaztam. Nem nevezheti meg??? – ordította vörösödő fejjel.

– Én nem.

– Ha maga nem, akkor mégis ki a fészkes fene?

– Gellért detektív-főfelügyelő. Egy hete találkoztam vele.

– Gellért Vladimirral?

– Van még egy Gellért nevű detektív a városban? – kérdezett vissza Gordon, majd az ajtóhoz lépett, és kinyitotta. Aztán visszafordult. – Az asztalomnál megtalál.

A redakcióban nagy volt a nyüzsgés. Délelőtt tízre járt, és a szerkesztők vagy veszekedtek a zsurnalisztáikkal – ahogyan azt Lukács is tette –, vagy szitkozódva javítgatták piros irónnal a kéziratokat. Többen a telefonon kiabáltak, írógépek billentyűi csattogtak, és ropogtak, az ajtóban lihegő és kimelegedett küldöncök várakoztak, az utcáról dudálás hallatszott. Gordon mosolyogva ült le asztala mellé, és állt neki beszámolójának a már szinte menetrendszerű banki sikkasztásról. Kollegái többször is félbeszakították, jobbára kedélyes ugratásukkal. „Veled meg mi a nyavalya történt, Zsigmond?”, „A nyavalya törje ki a mai időt.”, „Nem akarok nyavalyogni, de a nyavalya…” és így tovább. Gordon vette a lapot, de nem bátorította őket. Igyekezett úgy megírni cikkét Nyavalya Benő legújabb elüttetéséről, hogy azt finom irónia szője át, ne pedig alpári humor, amelyben bővelkedett a szerkesztőség. Nyavalya nem tehetett arról, hogy ezzel a névvel született. A legjobb esetben is csak annyi volt a bűne, hogy nem változtatta meg, amit Gordon valahol megértett. Ismerte a férfit, és a nevén kívül nem sok mindenre lehetett büszke.

Hirtelen csörömpölésre riadt fel: az egyik küldönc annyira sietett, hogy beleszaladt a redakció karácsonyfájába. Díszek törtek, gyertyák potyogtak, de alig törődött valaki a nyomorult gyerekkel, aki lángvörös arccal állt a daliás lucfenyő ölelésében. A karácsony véget ért, a fa már senkit nem érdekelt. Jó, ha újévig kibírja, bár látva jelenlegi állapotát, Gordonnak kételyei támadtak.

– Gordon! Telefón! – kiáltotta az állandó őrület határán táborozó nappali szerkesztőségi titkár, egy hat élő – és három holt – nyelven beszélő kiugrott szeminarista, aki esténként a Nagymező utca kétes hírű mulatóiban kereste és találta mindenféle nőcskék kegyét, majd másnap reggel egy félig éber papot, akinek meggyónhatott. Gordon felállt, odasietett Czinóber asztalához, fogta a kagylót és beleszólt: – Gordon.

– Gellért. Azonnal induljon a Teréz körút és az Aradi sarkára.

Gordon letette a kagylót, lekapta a fogasról kalapját és kabátját, és öt perc múlva már az Oktogon felé tartó villamoson ült.

A szerelvény még meg sem állt, de ő már leugrott róla, és az Aradi utca felé sietett. Nem volt nehéz megtalálnia, hová hívta a detektív-főfelügyelő. A sarkon ott állt a helyszínelők zárt felépítményű fekete Fiatja, amelyből éppen hordták befelé a helyszínre az állványokat, fényképezőket meg egy rakás táskát, amelyek tartalmát Gordon csak sejtette. Ahogy közelebb ért, meglepve látta, hogy a rendőrök nem csak a sarkon lévő sorsjegyirodába pakolnak be, hanem a mellette lévő két üzletbe is: az egyik egy textilkereskedés volt, a másik meg Kleinberger Mór és fia jó nevű ékszerboltja. Az utca túloldalán, a cukrászda előtt kisebbfajta tömeg verődött össze: apák és fiúk álldogáltak, az előbbiek érdeklődve szívták cigarettájukat, az utóbbiak kihasználták a lehetőséget, és nyakló nélkül tömködték magukba az őrizetlenül hagyott szatyorból a teasüteményt és a franciakrémest. A villamos csilingelve gurult el a síneken, és Gordon látta, ahogy érdeklődő tekintetek tapadnak az ablakra. Pest világváros volt jobbára kisvárosi bűnökkel, nem szoktak itt az utcán lövöldözni, nem szoktak itt bankot rabolni, nincs a városnak olyan negyede, amelybe belépve az ember az életével játszik, és géppisztolyt is csak a mozikban láthattak az érdeklődők. Kisstílű bűnök és kisstílű bűnözők jellemezték Pestet, amelynek lakói a nagyobb bűnügyekre sokkal jobban felfigyeltek, és ilyenkor mindenkiről lefoszlott a közöny álarca. A tömeget a boltok előtt rendőrök zavarták szét, a legelszántabbak az utcára szorultak, ahol kis ideig még álldogáltak a latyakban, aztán morogva elmentek, de a körút túloldalán maradtak még szép számmal.

Gordon elővette igazolványát, felmutatta az egyik rendőrnek, és közölte vele, hogy Gellért Vladimirt keresi.

– Errefelé kellene jönni – mutatta a rendőr, majd belépett a sorsjegyirodába.

A pult előtt három egyenruhás rendőr állt, mögötte két civil és egy nyombiztosító. A két civil egyike Gellért detektív-főfelügyelő volt, aki komor arccal nézett valamit, de Gordon nem látta, hogy mit. Aztán a nyombiztosító magasba emelte a vakut, Gellért és kollegája hátralépett, és a felvillanó fényben Gordon meglátta a páncélszekrényt, amelyet elülső oldalán, a zárnál kezdve rózsaformában bontottak meg. A szeme sarkából ekkor megpillantott valamit. Odakapta a fejét, és egy nagyjából ötvenszer ötvenes lyukat látott a falban. A téglák a földön hevertek, a lyuk pedig akkora volt, hogy egy ember pont átfért rajta. Akárcsak egy éve a Ráday utcában. Gellért intett Gordonnak, aki megindult a pult mögé.

– Mint tavaly, a Ráday utcában – szólt oda neki Gellért. – Ott is ez történt. Jöjjön, itt mindent látott, amit látnia kellett. Menjünk a következőbe.

A textilkereskedés ajtajában álló rendőr tisztelgett Gellértnek, majd félreállva beengedte őket. Az eladótérben mindent rendben találtak, a vásznak a helyükön álltak, tisztaság és rend volt mindenütt. A detektív ekkor megindult az oldalajtó felé, amely a raktárba vezetett. Itt egy korpulens férfi ült egy alacsony széken, arcát kezébe temetve – a tulajdonos siratta veszteségét. A raktárnak a sorsjegyirodával szomszédos falán ugyanúgy ott terpeszkedett a nyílás. Gellért intett, Gordon megnézte, aztán követte a detektívet, aki a hátsó helyiségbe, az irodába vezette. Egy páncélszekrény állt benne, ezt is először megfúrták, majd acélmetszővel kihajtogatták a falát.

– Az irodából nyolcezer pengő tűnt el, innen meg – lapozott bele Gellért a jegyzetfüzetébe – majdnem húszezer.

– Miért hagytak itt ennyi pénzt? – kérdezte Gordon, aztán megválaszolta saját kérdését. – Mert karácsony előtt sokáig tartottak nyitva, a bankok már bezártak, haza meg nem akarták vinni a bevételt.

A detektív-főfelügyelő sóhajtott, aztán átvezette Gordont az alkalmazottaknak fenntartott helyiségbe, amelynek oldalában ugyanúgy egy ötvenszer ötvenes lyuk éktelenkedett. A téglák itt is halomban hevertek, de Gordon megfigyelte, mennyire szépen és akkurátusan le vannak tisztítva. Mintha darabonként szedték volna ki őket. Az asztalon egy méretes fazék állt, az alján lévő maradék alapján erdélyi töltött káposzta lehetett.

– Barátaink az egész karácsonyt itt töltötték – magyarázta Gellért. – Enniük csak kellett valamit.

Az ékszerüzletben sokkal siralmasabb látvány fogadta őket. Először is, minden fiók a földön hevert, minden polc üresen állt, pár helyen üvegcserép tarkította a szőnyeget. Másodszor pedig a sarokban egy aprócska, fehér hajú, gondosan nyírt szakállú, idős férfi állt fekete öltönyben, kezében jobb cipője, amelynek sarkával egy huszonévesforma, szintén fekete öltönyt viselő, pattanásos és kisírt szemű fiú fejét ütlegelte. Ha nem lett volna olyan szörnyű a látogatása apropója, Gordon biztosan értékeli a helyzet komikumát, de így csak egy félmosoly ült ki arcára, és az is csak egy pillanatra.

– Kleinberger és fia – mondta Gellért. – Amíg maga meg nem jött, a botjával verte a gyereket, de az eltörött, mire lekapta le a cipőt a lábáról. És nem kell kérdeznie, mert le akartuk nyugtatni az öreget, csak nem sikerült – mutatott a sarokban egy rendőrre, aki fájdalmasan felduzzadt arcát tapogatta. – Úgy döntöttem, megvárjuk, amíg kifogy belőle a szusz.

– Mit vétett a fiú? – kérdezte Gordon. – Nyitva hagyta a széfet?

– Állítólag neki kellett volna elvinnie a bevételt a bankba, de az zárva volt.

– Akkor miért üti az apja?

– Ezt én is kérdeztem tőle, de nem válaszolt. Csak annyit közölt, hogy a páncélszekrényben ötvenötezer pengő volt meg ékszerek.

– Pontosan mennyi?

– Nem tudta pontosan megmondani, vagy hatvankétezer-ötszáz vagy hatvankétezer-hatszáz pengő értékű ékszer tűnt el.

– Nem tudta pontosan megmondani? – ismételte Gordon.

– Csak körbenézett, úgy mondta az összeget – felelte Gellért, majd félreállt, és elengedett egy nyombiztosítót, aki téglákat cipelt. – Azt mondta, először elveri a fiát, aztán pontosan megmondja.

Gordon elővett egy doboz cigarettát, és rágyújtott.

– A téglát hová viszik?

– A laborba.

– Mit remélnek találni rajtuk?

Gellért megfordult, és hosszasan Gordon szemébe nézett.

– Nyomokat.

– A téglákon?

– Azokon. – Gellért intett neki, hogy kövesse. Elsétáltak az Aradi utca sarkáig, aztán Gellért megállt és Gordonnak szegezte a kérdést. – Maga szerint mi történt itt?

– Szerintem?

– Hallani akarom, hogy maga mit lát.

Gordon két lépést hátrált, kinézett a Teréz körútra, szeme végigpásztázta az üzleteket.

– Azt ugyan nem látom, hogy a sorsjegyiroda vasredőnyét felfeszítették-e, vagy sem, de ez részletkérdés.

– Részletkérdés?

– Az – bólintott Gordon. – Az elkövetők régóta figyelték a kérdéses üzleteket, mert biztosra akartak menni. Azt kétlem, hogy magukat a széfeket látták volna, de a boltokat kívülről és belülről is feltérképezték, hogy tudják, mennyi áru van bennük, és nagyjából mennyi pénzt tárolhatnak a páncélszekrényekben.

– Folytassa.

– A behatolást követően felváltva dolgoztak, az egyik a kasszát fúrta meg, a másik pedig a falat bontotta.

– Miért nem hallották a zajt a lakók és a járókelők a zajt? – szegezte neki a kérdést a detektív.

– Mert a padlóra vastag takarót terítettek, és óvatosan bontották a falat. A tapasztalt mackósok először egy kőműveskalapáccsal leverik a vakolatot, ami nem vastagabb egy centinél, aztán egy nyeles acél- vagy vastüskével szépen kivájják egy tégla körül a habarcsot, ez pedig kevés zajt csap. Az első tégla macerás, de a malter minőségétől függően a többit akár kézzel is ki lehet emelni. Mire az egyik kibontotta a falat, addigra a másik végzett a páncélszekrénnyel, és folytatták a munkát a textilkereskedőnél. Magukról a széfekről nem sokat tudok mondani, de egy dolog biztos.

– Éspedig?

– Tudták, hogy mit tesznek, és felkészülten jöttek – magyarázta Gordon, majd eldobta a csikket. – Az ékszerüzletben lángvágót használtak, amihez oxigénpalack kell, az pedig nem könnyű és nem kicsi. Amennyire látom, felkészülten jöttek, és okosan dolgoztak. Elég lett volna a lángvágót magukkal hozniuk, mert azzal a másik két széfet is ki tudták volna nyitni, de ennek a munkának nagy a füstje, és nem akartak kockáztatni. Inkább választották az időigényesebb klasszikus kasszafúrást, ezért döntöttek úgy, hogy karácsonykor csapnak le. Három nap, amikor senki sincs az üzletekben, és ha ügyesek, ennyi idő alatt mindegyik páncélszekrényt fel tudják törni. Ha engem kérdez… – állt félre, és emelte meg kalapját Gordon egy gyerekkocsit toló fiatalasszony előtt.

– Tegyük fel, hogy magát kérdezem.

– …profik voltak. Arról nem vagyok meggyőzve, hogy annyi szalonnabőrke kell az erdélyi káposztába, de lelkük legyen rajta – nézett Gellértre. A detektív összehúzta magán fekete irhabundáját, és káromkodott egy cifrát. – Remélem, hogy a cikke meghozza az eredményt – mondta végül. – Az a helyzet, hogy ezeket a betöréseket csak egyvalaki követhette el.

– Kicsoda? – nézett rá meglepetten Gordon.

– Háder Jóska – felelte a detektív. – Ő volt az első, aki oxigénpalackot használt Budapesten, méghozzá 1922-ben. Három évünkbe került, mire elfogtuk.

– És?

– Mit és?

– Lecsukták?

– Le hát – bólintott Gellért. – Hét évet kapott. Tavaly augusztusban szabadult.

– És?

– Horvát minden betörés után ellenőrizte az alibijét. Szolgálatban volt mindannyiszor.

– Szolgálatban? Csak nem…?

– Nem – rázta a fejét a detektív. – Nem rendőr. Hanem ápoló a Rókusban. Mindig szolgálatban volt, és erre a főnővér is megesküdött. Sőt…

– Sőt?

– Ma reggel odaküldettem egy embert a Rókusba. Nem fogja elhinni.

– De, el fogom hinni.

– Jó magának, mert én nem akartam elhinni. Háder most is éppen a Rókusban van. Betegágyban. Eltörte a lábát. Gipszben fekszik és hangosan nyög. Azt mondta, a mellékhelyiségbe sem tud kimenni, nemhogy kasszát fúrni.

– És erre a főnővér megesküdött.

– Meg. – Ekkor a sarkon megjelent egy rendőr, és intett a detektívnek. – Mennem kell – mondta Gellért Gordonnak, aki erre gyorsan előkapta a jegyzetfüzetét.

– Mit üzen a banditáknak?

A detektív megtorpant, majd lassan megfordult.

– Tudja jól, mit üzenek nekik, de azt nem írhatja meg.

***

– Kérdezze meg tőlem, ki kereste telefonon – nézett Valéria Gordonra, amikor másnap este nyolc előtt beért a szerkesztőségbe.

– Valéria, egy idő után…

– Kérdezze csak meg! – szólt rá a hófehér hajú nő.

– Rendben – sóhajtott Gordon. – Ki keresett telefonon?

– Olvasom – nézett fel rá Valéria, majd fekete szemüvege elé tartott egy cetlit, megköszörülte a torkát, és Gömbaszögi Ella hanghordozásával olvasni kezdett: – „Mondja meg a Gordon szerkesztő úrnak, hogy a Nyavalya kereste telefonon. A Nyavalya, ez nagyon fontos. És hogy nagyon fontos ügyben kereste őt a Nyavalya. A Kittenbergerről van szó meg a sorsról. És a mackóról is. A Nyavalya kereste, ezt mondja meg neki. Meg azt is, hogy a Keleti pályaudvaron bujdokolok.” – Valéria felszegett áll-lal Gordon felé nyújtotta a cetlit, amelyre szögletes betűivel szó szerint feljegyezte Nyavaly üzenetét. – Gondoltam, verbatim akarja – jegyezte meg.

– Mikor hívott? – kérdezte Gordon.

– Úgy egy órája.

– Van valami fontos, Valéria? Valami, ami nem tűr halasztást?

– Nos – tolta félre Valéria a detektívregényét, és a kezébe vett egy kisebb köteg papirost. – Taxi és villamos ütközött a Margit hídon, öngyilkos lett egy kézbesítő Soroksáron, egy karácsonyfáról lelopták a cukrokat a kultuszminisztériumban, megvadult egy ló a Hunyady téren…

– Semmi fontos – nyugtázta Gordon, azzal megfordult, és elindult a Keleti pályaudvarra. A tegnapi hóból mostanra csak mocsok és sár maradt, meg a Blahán egy töpörödött hóember, amelyet a környékbeli gyerekek készítettek. A kalapja megvolt még, az orrát azonban elvihette valaki a szénszemével együtt. Vacsorának és melegedésnek kevés, éhenhalásnak és megfagyásnak sok, nézte Gordon a hóembert, aztán felugrott a villamosra, mert nem volt kedve ebben az időben sétálni. Sárcipőt továbbra sem vett, pedig már Amália is javasolta neki. Ahogy azt is, hogy költözzenek össze, és legyen közös bankszámlájuk.

Gordon vett egy kisszakaszjegyet, és nézte a Rákóczi út erkélyei és ablakai mögött álló karácsonyfákat. Néhol a plafonig ért a fa, néhol a konyhaasztalon állt, ám mindenütt gömbök csillogtak rajtuk és házilag készült szaloncukrok lógtak az ágakon. A pesti karácsonyoknak semmi közük nem volt a philadelphiaiakhoz és Gordon ezt egyáltalán nem bánta, bár szoknia kellett még.

A kalauz elkiáltotta magát, hogy megérkeztek a Keletihez. Gordon leugrott, pont bele egy latyakos hóbuckába, amitől azonnal átázott a cipője. Sebaj, legyintett, Valéria mögött ott áll egy „Pohl és fiai”-féle vaskályha, amelyen ugyan egy kifejezetten randa turulmadár éktelenkedik, de úgy ontja magából a meleget, hogy a cipője pillanatok alatt száraz lesz.

A pályaudvar előtt már hordárok sem álltak, pedig a bécsi gyors még nem ért be. Két taxi parkolt az épület előtt járó motorral, egy busz húzott el dohogva az Aponyi tér irányába, a Rottenbiller utca sarkán meg egy pokróccal letakart ló állt egy megrakott szekér előtt. Gordon felment a lépcsőn, és belépett az épületbe. A peronokon néhány szerelvény állt, a váci vonat éppen indulni készült. A hordárok kuckója felé indult, de látta, hogy az zárva van. A padokon senkit sem látott, a ruhatár ablakát becsukták, mögötte azonban még égett a villany. Várt egy kicsit, rágyújtott, és már éppen indulni akart, amikor valaki rápisszegett. Nem tudta azonosítani a hang forrását, de egyszer csak Nyavalya lépett elő a ruhatár mögül.

– Szerkesztő úr! – suttogta olyan hangosan, hogy még a váci vonat kalauza is a hang irányába kapta a fejét. Gordon intett neki, mire a férfi odasietett hozzá.

– Mondja csak, mi olyan sürgős – üdvözölte Gordon.

Nyavalya fázósan kihúzta a kezét koszlott kabátja zsebéből, majd lekapta a fejéről a füles sapkát.

– Olyan jó, hogy ilyen hamar tetszett jönni! Az van, hogy én akkor ezt megoldottam – jelentette ki büszkén, dagadó kebellel.

– Nem akarom elrontani az örömét, Nyavalya, de mit oldott meg?

– Hát, kérem, a Lipótvárosi Mackóst, azt oldottam meg.

– Azt?

– Azt ám.

– És hogyan oldotta meg?

Nyavalya arcán önelégült mosoly terült el.

– Ügyesen, kérem.

– Afelől semmi kétségem, Nyavalya, de részleteket is mondjon.

– Mindjárt kérem, ne tessék engem sürgetni – dörgölte össze a férfi fázósan a kezét.

Gordon értette, hogy miről van szó. Intett Nyavalyának, hogy kövesse, aztán elindult a nagy váróterem felé, de nem oda lépett be, hanem egy jellegtelen, alig észrevehető oldalajtót nyitott ki. A becsületsüllyesztőben rendszerint nagyobb volt a hangzavar, mint a füst és a meleg, de most alig páran dülöngéltek csak a pultnál, és az asztaloknál is főleg bizonytalan eredetű (nemzetiségű és nemű) párok üldögéltek szebb karácsonyokra emlékezvén, vagy azokról álmodozván. Gordon a pulthoz lépett.

– Bajom, adjon nekünk két viceházmestert.

– Egy nagyházmestert meg egy vicét, ha meg nem sértem – jegyezte meg mögötte Nyavalya. Bajom, a csapos gyorsan kimérte a két italt, közben Gordon letett a pultra egy pengőt, és intett Nyavalyának, hogy kövesse. A csapos szódásüveg-szemüvege mögül a pultra sandított, aztán felkapta a pénzt, és zsebre tette. A megfelelő klientúrának a saját, rákospalotai szőlőjében készült bort mérte ki, a „rútnépségnek”, ahogyan fogalmazni szokott, pancsolt cefrét mért, amelyet a tulajdonos hozott.

Nyavalya hálásan döntötte magába az italt, de még hálásabb volt a cigarettáért, amelyet Gordon nyújtott feléje. Leszívta a füstöt, és az asztalra könyökölt.

– Na, meséljen.

– Kérem szépen, kiváló nyomozói munkával sikerült felderítenem, hogy ki követte el a betörést a Teréz körúton.

– Kicsoda?

– Azt nem tudom – hangzott az őszinte válasz.

– Nyavalya, ne szórakozzon itt velem – csattant fel Gordon. Hirtelen kifejezetten vonzónak tűnt számára a minisztériumi szaloncukorlopás.

– Nem szórakozom, kérem szépen.

– Akkor meséljen.

És Nyavalya mesélni kezdett. Akadozva, meg-megállva és zavarosan, de beszélt. Elég gyakran jár a Keletibe, mert reggel és este itt adja fel a környező falvakba és kisvárosokba induló tiszta ruhákat, illetve veszi át mosásra a frissen érkezetteket. Olykor egy órát is kell várnia, mire megkapja a kisebb-nagyobb csomagot, amit aztán kézikocsijára téve a mosodába szállít. Nyavalya már az elején felfigyelt a kasszabetörésekre, és azzal szórakoztatta magát, hogy elképzelte, melyik utas követhette el a bűncselekményeket. Egyszer, valamikor tavasszal, a harmadik bravúros kasszafúrás előtti napon felfigyelt egy idősebb, negyven körüli férfira, aki a ruhatárból irdatlan méretű csomagot váltott ki, amit kézikocsira rakva eltolt. A hajóbőrönd láthatóan nehéz volt, ezért lassan és óvatosan tolta. A férfi nyilván gyanús lett Nyavalyának, és követte is volna, de nem tehette, mert várta az ürömi vonatot. Aztán másnap azt látta, hogy a férfi visszahozza a bőröndöt, ám este lett csak igazán izgatott, amikor azt olvasta az esti lapokban, hogy megint lecsapott a Lipótvárosi Mackós. Nyavalya biztos volt abban, hogy megtalálta a tettest. Onnantól kezdve figyelte a ruhatárat, de nem látta többé a férfit. Lassan mániájává vált az idegen, aki kézikocsin tolta el a hajóbőröndöt, hogy aztán másnap visszahozza. Ha csak tehette, mindig a pályaudvaron bolyongott, és kereste a titokzatos férfit. Amikor a Lipótvárosi Mackós ősszel ismét lecsapott, Nyavalya teljesen összeomlott, amiért nem látta a férfit a bőrönddel. Lassan kezdte feladni, és egyre kevesebb időt töltött a pályaudvaron.

– Akkor meg mit magyarázott nekem a kórházban arról, hogy nyomoz? – kérdezte Gordon.

– Nyomoztam én, kérem, csak lassan. Mert tudtam, hogy igazam van – közölte Nyavalya önérzetesen. – Tudtam! És igazam is lett! – csapott az asztalra, majd még időben megfogta a poharát, bár már alig maradt benne a nagyházmesterből. – Mert ma olvastam, hogy megint lecsapott a Mackós, és akkor eszembe jutott, hogy mit láttam hétfőn.

– Mit látott, Nyavalya?

– Hah! Hogy mit láttam? Hah! Megmondom, kérem szépen, hogy mit láttam. A Lipótvárosi Mackóst láttam!

Gordon szótlanul várta, hogy a férfi folytassa, aztán úgy találta, nem árt egy kis noszogatás, de csak egy egészen kicsi, ezért egy kupica pálinkát rendelt neki, amit Bajom kacsázva kihozott, majd felmarkolta a pénzt, és beállt a pult mögé jojózni. Nyavalya lehajtotta az italt, és folytatta.

– Kérem szépen, engem ugye a kórházból tizenhetedikén hétfőn kiengedtek. Így aztán ebből kifolyólag dolgoztam is. És amikor dolgoztam, akkor a Teréz körúton jártam, oda vittem a szennyest… – Megállt, a fejét rázta. – Nem, onnan hoztam a szennyest, szóval kérem, szerkesztő úr, huszonötödikén reggel is mennem kellett, mert ugye az úri népeknél a pelenka karácsonykor is szaros méltóztatik lenni, és a Teréz körúton voltam, amikor megláttam a Mackóst. – Nyavalyának az asztalba kellett kapaszkodnia, annyira izgatott lett. – Amikor nagyon izgulok, kérem, akkor a fejem szorítani kezd, emitt – mutatta a halántékát, amelyen most is dobolt egy ér –, és hát annyira szorította a fejemet, amit láttam, hogy majdnem megőrültem. Mert mit látok? Azt látom, hogy a Mackós…

– Ugyanazt a férfit látta, aki a hajóbőröndöt kihozta a ruhatárból?

– Azt! És ugyanazt, aki visszavitte.

– A kettő nem ugyanaz?

– Hát már hogyne! Dehogyisnem, kérem! Éppen erről van szó! – bólogatott lelkesen Nyavalya. – Szóval, kérem alássan, ott volt a Mackós elegánsan, mellette meg a hordár, aki a kézikocsit tolta. Jaj, nagyon puccosra ki volt ám öltözve a Mackós, hosszú teveszőr kabát prémgallérral, ahogy kell, de engem nem vert át. Mert a Nyavalyák nemzetségének tagjait nem könnyű ám által verni, kérem szépen! Egyszer az apámat a töltés oldalában, amikor a lajosmizsei gyors…

– A Mackósról beszéljen, az most fontosabb.

– Mennyire igaza van a szerkesztő úrnak. Kérem tisztelettel, ott állt a Mackós, aztán lehajolt, valamit babrált a vasredőnnyel, mintha az övé lenne a sorsjegyiroda, még szentségelt is, hogy mennyire nehezen nyílik, és szólt is az alkalmazottainak, hogy olajozzák meg, de azok nem csináltak semmit se. Az egész utca visszhangzott tőle. Aztán kinyitotta végre azt a fránya zárat, felhúzta a vasredőnyt, a hordár bevitte a bőröndöt, a Mackós meg lehúzta maga után a redőnyt, és legközelebb már arra lettem figyelmes, hogy a sorsjegyiroda ki van rabolva, a Kittenberger ki van rabolva…

– Kleinberger – javította ki Gordon.

– Berger, kérem, mind a kettő, nagy vadászok, azt hallottam. Kérem szépen, nekem akkor esett le, mint a húszfilléres, hogy én a Mackóst láttam! És kinyomoztam. Tessék megírni, hogy a Nyavalya Benő a magyar Pinkerton. És a jutalmat is kérem, bizony.

– Nyavalya – nézett rá Gordon –, nem tudok arról, hogy lenne jutalom.

– Nem tud róla? – kérdezte falfehéren a férfi.

– Az persze nem jelent semmit – legyintett gyorsan Gordon. – Elmegyünk a rendőrségre, és mindent elmond a detektívnek, rendben?

– El! Azt is elmondom, hogy hogyan nézett ki!

Gordon megint feléje nyújtotta a cigarettásdobozt.

– Pontosan látta?

– Pontosan! – kiáltotta Nyavalya. – Annyira pontosan, hogy…

– Majd meglátjuk, mennyire pontosan – nézett rá Gordon. – A cigarettát a taxiban is elszívhatja. Indulunk. A rendőrség előtt még van egy kis dolgunk.

***

Talán még akkor is hallották volna a kiabálást, ha nem éjjel tíz körül lépnek be a kapitányság épületébe a Ferenc József téren. Az ajtóban egy fiatal rendőrtanonc állt. Amikor meglátta Gordont és a mögötte álló férfit, kihúzta magát, és tisztelgett. Gordon biccentett neki, majd az épületbe belépve az ügyeletes tiszt asztala felé indult, de senkit sem látott ott. Egy pillanatra tanácstalanul megállt, mögötte Nyavalya annyira meg volt illetődve – vagy ijedve –, hogy nem mozdult, csak nagyokat nyelt, mint egy falánk gólya egy kiadós eső után a patak partján a nádasban. Gordon a fejét csóválta, aztán odasietett az egyik oldalajtóhoz, ahová időnként behúzódnak az ügyeletesek, aztán benézett még a sajtószobába, de az is üresen állt. Ekkor hallotta meg a kiabálást. Az első emeleten lehetett a felfordulás, a hangok alapján nem is kicsi. Gordon hátrapillantott Nyavalyára, aki behúzott nyakkal hallgatta az emberi ricsajt, és a feldőlő bútorok zaját.

– Ne féljen, nem az történik, amire gondol – mondta neki Gordon.

– Miért, kérem, mi történik? – kérdezte halkan Nyavalya.

– Mindjárt ki fogjuk deríteni.

– Hogyan?

– Úgy, hogy felmegyünk.

– Oda? – pillantott a férfi riadtan a lépcső tetejére.

– Oda.

– Mi?

– Mi.

– És ha…

– Ne féljen, Nyavalya, különben is, hivatalos ügyben jöttünk.

– Abban?

– Abban. Na, jöjjön – intett neki Gordon, és elindultak. A lépcsőfordulónál egyszer csak megjelent egy egyenruhás rendőr, és lihegve szólt oda Gordonnak.

– Hová kérem?

– Gellért Vladimirhoz.

– Jaj, kérem, akkor tessen már várni, mindjárt lenyugtatjuk azokat az asszonyszemélyeket – mondta a fiatal rendőr, majd lerohant a lépcsőn.

Gordon intett Nyavalyának.

– Jöjjön már, erről kár lenne lemaradni.

Ahogy közeledtek, egyre hangosabbá vált a kiabálás. Gordon két magasabb női hangot különböztetett meg, meg két mélyebb férfihangot. Az első két hang válogatott ocsmányságokat vágott egymás fejéhez, a másik kettő meg igyekezett lecsillapítani őket. A rendőrkapitányság épületében ezt leszámítva teljes csend honolt, az a fajta békés, nyugodt csend, amely csak karácsony után és politikusok halálát követően szokott beállni. A város mintha lenyugodott volna: talán az ünnep, talán a hideg, talán a latyak tette, de még a rosszfiúk is otthon maradtak, az utcákon csak azok jártak, akik látogatóba mentek rokonokhoz, barátokhoz, ismerősökhöz.

A Gellért irodájából kihallatszó veszekedés nem passzolt az ünnepi hangulathoz. A folyosóra érve Gordon megállt, és onnan hallgatta a szóváltást: – Te, cemende! Te, a szemedet kaparom ki, aztat én! Hát hogy a magasságos rossebbe gondoltad, hogy elszereted tőlem a Jóskámat?! Kitépem a hajadat, jól vigyázz! – Dulakodás zaja, majd: – Vegye már le róla azt a mocskos kezét, biztos úr, kérem alássan! Tisztességes asszony vagyok én, velem nem lehet ilyet csinálni! Ha nem vigyáz, hát úgy kikaparom én a biztos úr szemét, hogy még!

Gordon mellett elrohant az egyenruhás tiszt egyik kezében egy bilincset szorongatva, a másikban meg egy vödörrel, amelyből víz csobbant a szőnyegre. Befordult a nyitott ajtón, mire Gordon először egy női sikolyt hallott, aztán a víz csobbanását, majd zokogást, végül csendet. Megindult a nyitott ajtó felé, amikor Gellért Vladimir lépett ki eléje.

– Ezt a cirkuszt a maga cikkének köszönhetjük – szólt oda Gordonnak bosszúsan.

– Ezek szerint ráakadt a csalira a hal?

– Ha már ilyen szépen akar fogalmazni – nézett rá Gellért karikás szemmel, beesett, borostás arccal –, akkor igen. – Az ajtó felé fordult. – Knapik!

Az ajtóban megjelent Knapik József legendás alakja. A detektívfelügyelő Gordon szemében a kövér ember szótári definícióját testesítette meg – a szó szoros értelmében. A nyomozó alig lehetett egy hetven magas, de minimum ugyanennyi kiló volt, ha nem több. Knapikra nézve az ember a természet különös harmóniáját figyelhette meg. A detektívnek mindene kövér volt, ugyanakkor kerek, akár egy kemény és bátor gömböc. Kerek hasa, tömzsi lába, törzse mellett kövér karok, holdvilág képe ránctalan és kisimult, harcsabajsza hosszú és jól ápolt. Arcán annak a kövér embernek az örök derűje, aki tudja, hogy hol a helye a világban. Knapik szinte vallásosan osztotta Szőke Szakáll véleményét. A színész többször kifejtette – főleg sikertelen fogyókúrák után –, hogy aki kövér, az a lelkében is az, és még akkor is kövér marad, ha sikerül lefogynia, ami viszont minimum kólikához, de mindenféleképpen boldogtalansághoz vezet, ezért mindenkinek jobb, ha a kövérek nem fogyni akarnak, hanem inkább jókat enni. A detektív ismert alakja volt a környékbeli kiskocsmáknak, ahol kétféle menüt szolgáltak fel neki. A rendes menü valamiféle pörköltből, gulyásszerűségből vagy sült húsból állt, valamint kettő korsó sörből. A diétás menü ugyanez volt egy pikkolóval.

A kövér detektív kipirult arccal és villámló tekintettel közeledett feléjük a folyosón. Nyavalya azonnal a falhoz lapult, Gordon azonban zsebre dugott kézzel állt, és várta a nyomozót, aki Gellért mellé lépve nagyot fújtatott.

– Pokoli egy nőszemély – jelentette ki. – A sátán küldötte. Megértem, hogy Háder Jóska miért menekül előle.

– Mi történt? – kérdezte Gordon. – Sikerült kiugrasztani a nyulat a bokorból?

– Nyulat? – húzta fel a szemöldökét Knapik, és fehér zsebkendőjével megtörölte az arcát. – Nyúl?! Ez egy oroszlán, egy vadállat. A sátán ügynöke. Mielőtt még megjelent volna a maga cikke, behoztuk a kapitányságra ezt az örömlányt, a Kancsal Szerit.

– Ströck Szeréna – bólintott Gordon.

– Ismeri? – kapta fel a fejét Gellért. – Honnan?

Gordon széttárta a kezét. Mögötte Nyavalya lassan araszolni kezdett a lépcső felé.

– Maga meg hová megy? – kiáltott rá sztentori hangon Knapik. – Ott marad! – Nyavalya erre a falhoz simult, és remegő alsó ajakkal szorongatta füles sapkáját.

– Szóval behoztuk a Kancsal Szerit, akit a múltkor zsebmetszésen kaptunk, de valahogy kikönyörögte magát. Elengedtük, mert akkor született a kislánya.

– Mici – jegyezte meg Gordon.

– Tőlem akár Mici is lehet – legyintett Knapik. – Behoztuk, és elmondtuk neki, hogy azt kell terjesztenie: új szeretője van, a Lipótvárosi Mackós, aki mindenfélével elhalmozza. A múltkor elkaptunk egy rác csempészbandát a Margitszigetnél, tőlük foglaltunk le mindenféle ruhákat, azok közül adtunk párat a Szerinek.

– Kölcsönbe – szúrta közbe Gellért.

– Abba. Meg az Üveges Gyurinál a múltkor lefoglaltunk három kiló hamis gyémántgyűrűt, abból is adtunk egyet a Szerénának, és eleresztettük az éjszakába. Ez két napja történt – sóhajtott a kövér nyomozó. – Nagyjából két órával ezelőtt riasztottak minket, hogy két nő egymásnak esett a Fatehénben a Német utcában.

– Ki volt a másik?

– A Veisz Gizi – felelte Gellért.

– Az a Veisz Gizi? – nézett rá Gordon.

– Netán őt is ismeri? – kérdezte a detektív.

Gordon a fejét rázta.

– Csak hírből. Elment ennek a Hádernak az esze, hogy az Arzénos Gizivel szűri össze a levet?

– Ezt tőle kellene megkérdeznie – bólintott Knapik.

– A Rókusban megtalálják – közölte Gordon.

– Törött lábbal. Nem megy az sehova. Majd holnap behozzuk és kikérdezzük.

– Abban azért én nem lennék olyan biztos.

– Miről beszél? – fordult feléje egyszerre a két detektív.

Gordon meggyújtotta a szájában lógó cigarettát, és a válla fölött hátraszólt.

– Nyavalya! Jöjjön csak ide. Nem kell félnie semmitől. Ezek az urak detektívek. Mondja csak el nekik, amit látott. Amit nekem is elmondott. Ez itt Nyavalya Benő, kifutófiú – mutatott Gordon a férfira –, aki kinyomozott valami fontosat.

Nyavalya összeszedte magát, és mintha most jobban kitöltötte volna az egy számmal nagyobb télikabátját, mint pár perce. Megköszörülte a torkát, és Gordon számára is meglepő összeszedettséggel idézte fel, miként látott egy férfit hajóbőrönddel a Keleti pályaudvaron, hogyan figyelte meg, majd hogyan pillantotta meg ismét a Teréz körúton a sorsjegyiroda előtt. Knapik és Gellért szótlanul hallgatták. Amikor Nyavalya befejezte, Gordon feléje fordult.

– És kit látott ma este?

– Ugyanazt a férfit. A Lipótvárosi Mackóst – vágta rá Nyavalya.

– Hol? – kérdezte Gellért.

– A Rókusban. Gordon szerkesztő úr vitt oda engem. A mackóst a kórteremben láttam. Ott aludt.

– Ebben egészen biztos?

– Ember biztosabb nem lehet a dolgában – vágta rá Nyavalya.

– Lassan a testtel, lassan – intette Gellért, aztán Knapikhoz fordult. – A főnővér eskü alatt vallotta, hogy Háder mindvégig a kórházban feküdt?

– Eskü alatt – bólintott a kövér nyomozó.

– Ez a Jóska, ez a Háder Jóska – sóhajtott Gellért. – Összeszűri a levet a főnővérrel, hamis gipszet rakat a lábára, mackót fúr, közben meg az Arzénos Gizi a macája.

Knapik elégedetten csapott a hasára.

– Szerintem a Jóska hálás lesz, ha behozzuk.

– Remélem is – bólintott Gellért. – Menjen érte, Knapik, én itt várom.

A kövér nyomozó éppen sarkon fordult volna, amikor Gordon megszólalt.

– Uraim, lenne még itt valami.

– Micsoda?

Gordon intett nekik, hogy menjenek kicsit távolabb. Odapillantott Nyavalyára, aki mintha megint összement volna a kabátjában. Knapik irodájának ajtajával szemben álltak. Gordon látta, hogy az íróasztal előtt egy széken egy megbilincselt asszony ül, akinek a testére rátapadt a vizes ruhája. Egy gyors pillantás elég volt ahhoz, hogy Gordon megértse, miért koslatnak a férfiak a Gizi után, még a gúnyneve ellenére is. Vele szembe egy tépett ruhájú fiatal leányka ült, aki szórakozottan próbálta kifésülni kócos haját, majd amikor Gordonra emelte kacska szemét, kissé elpirult.

– Ha jól tudom, nincsen nyomravezetői jutalom a mackós ügyében, ugye? – kérdezte Gordon Gellérttől.

– Miért? Annyira rosszul megy a zsurnalizmus?

– Ha jól hallottam, Kleinberger tervezett felajánlani valamit – jegyezte meg Knapik –, de a jutalom most már okafogyottá vált.

– Ebben az esetben lenne egy kérésem – folytatta Gordon, majd elmagyarázta, mit szeretne. A két nyomozó végighallgatta. Knapik derűsen mosolygott, Gellért azonban láthatóan nehezen emésztette meg a hallottakat. Gordon elnyomta a cigarettáját. – Elvégre a Nyavalyák nemzetségének egyik tagjáról van szó – fejezte be mondandóját.

– De én egy szót sem fogok szólni – közölte Gellért.

– Nem is kell – nyugtatta meg Knapik.

A két detektív odament Nyavalya Benőhöz, Gellért ígéretéhez híven karba tett kézzel, szótanul állt, Knapik pedig mondott pár mondatot. Gordon nem hallotta, hogy mit beszélnek, csak a végét, amikor is a kövér detektív így szólt: – …a Nyavalyák nemzetsége!

Nyavalya Benő arca erre úgy felderült, mintha kihúzták volna az osztálysorsjegyét, zavarában haptákba vágta magát, fejét egy pillanatra lehajtotta, majd olyan büszkén masírozott el, hogy Gordon meg mert volna esküdni rá: a kabátja megint összement rajta.

– Nekem elegem van a mai napból, hazamegyek. Knapik majd elhozza Háder Jóskát a Rókusból – lépett oda hozzá Gellért. – Ha akarja, vele tarthat.

Gordon a fejét rázta.

– Háderrel akkor beszélek, amikor akarok, de ki tudja, mikor lesz újra lehetőségem leülni beszélni az Arzénos Gizivel?

Azzal megfordult, belső zsebéből előhúzta jegyzetfüzetét és ezüstkupakos ceruzáját, majd belépett az irodába, fogott egy széket, és leült Veisz Gizivel szemben.

– Ez a Háder Jóska, ez gyönyörűen kibabrált magával.

– Nekem mondja? Kérem, ez egy akasztófára való, semmirekellő gazember. Amikor az a címeres briganti először…